Els restaurants de Pau Arenós
My Fucking Restaurant: verdures ‘fucking’ bones
Matteo Bertozzi aplica la imaginació als vegetals per aprofitar-los des de les fulles fins a l’arrel en una cuina en què el gluten no hi té lloc
Restaurant Mantis: el wok brunzeix i la graella fumeja
Restaurant Windsor: un menú a la barcelonina... de llibre
![My Fucking Restaurant: verdures ‘fucking’ bones My Fucking Restaurant: verdures ‘fucking’ bones](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/9afa3e96-a1df-417c-86f3-9b6524f04175_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
El nom és d’impacte: My Fucking Restaurant. Va néixer com a broma interna quan Matteo Bertozzi tenia altres restaurants, fins i tot un obrador per proveir-los: a l’obrir aquest, actualment l’únic negoci, es va decidir per la combinació malsonant que sona bé.
Va ser el 2017 i llavors estava aliat amb NicolaDrago, avui al capdavant de Contracorrent Bar. No existeix el cens de cuiners italobarcelonins, tot i que, d’una tirada, n’apareixen uns quants allunyats de pastes i pizzes, com Fabio Gambirasi, d’Agreste, i Riccardo Radicce, de Fishology.
My Fucking Restaurant
Nou de la Rambla, 35. Barcelona
Tel. 936.397.827
Preu mitjà (sense vi): 40 €
Menús degustació: 39 i 46 €
My Fucking no és un italià, tot i que hi treballen italians, com el soci de Matteo, Paolo Mangianti, i hi serveixen uns espaguetis-que-no-ho-són, fets amb api-ravecoberts amb un cremós de parmesà, una salsa Alfredo, kimtxi casolà i quinoa cruixent (que eliminaria, o reduiria).
Aquesta pasta-que-no-ho-és compendia les ‘fucking’ virtuts: predomini del vegetal, salses i fermentats propis, enginy i gràcia. Han eliminat el gluten, al principi com a element de màrqueting i avui, per convicció; formen part de Slow Food i creuen que una verdura s’ha d’aprofitar des de les fulles fins a l’arrel. També cal fer-ho amb les idees
Els vins, assessorats per Valeria di Benedetto, segueixen el camí del natural, amb encerts com el taronja Evelyn 2020 i el vi negre Planella 2021, de record recent després d’un àpat al Gresca.
Aprecio de Matteo la sinceritat al parlar de per què van començar amb el ‘gluten free’ o al reconèixer una timidesa que li impedeix pujar a un escenari i promocionar-se o una frase no exempta de coqueteria: «Cuino bé des de fa tres o quatre anys». ¡Doncs sort que sigui la primera visita! És una qüestió de confiança, diu: «Soc més fi».
En zona de xancletes, a 200 metres de la Rambla, es nega a una cuina coaccionada pel turisme: «S’ha acabat la por. Si no volen, que no vinguin. El 80% són verdures. Entenc bé les verdures».
Reclamo, una vegada més, tovallons dignes: «Hi estic treballant».
Tasseta de brou vegetal fet amb-el-que-s’anava-a-llençar.
El ‘fucking’ carbassó: el verd, tàrtar; el groc, a la brasa; ricotta i un amaniment amb poma i llima i un destil·lat de mongeta tendra. La Destilateca els ha dissenyat també una ‘gappa' (no-ho-és-però-ho-sembla) amb un fons de verdures i un destil·lat de remolatxa i un altre d’alga ‘codium'.
La ‘fucking’ mozzarella amb pasta de regalèssia (¡atrevits!) i maduixetes que els serveix Soulblim de la seva finca del Parc Agrari.
El ‘fucking’ moniato rostit (que bo) amb la pell convertida en xip, un ‘chutney’ de coriandre i un praliné d’all/soja/mel.
La ‘fucking’ pastanaga ( bravissimo) amb el seu suc, humus i pistatxo.
La ‘fucking’ bleda amb ‘fondue’ de formatge asiago i oli de la part verda del calçot.
La ‘fucking’ mongeta tendra,amb miso casolà de mongetes, ametlla i stracciatella fumada.
La ‘fucking’ torrada de polenta (uf: quin final contundent) amb crema agra i ruibarbre.
L’única carn és angus i amb espècies índies: serveix de farcit a un caneló fet amb ‘daikon', que necessita una carn més melosa.
Al començament, he passat amb lleugeresa per un fet rellevant: els espaguetis d’api-rave porten una salsa Alfredo, i diria que a Barcelona pocs restaurants italians recorren a aquesta llegenda romana que va triomfar als EUA.
Notícies relacionadesAl cap de Matteo hi ha el trasllat de l’establiment, o obrir-ne un altre, més petit, la meitat o menys de les 70 places, potser en un carrer menys animat.
El lluminós de My Fucking Restaurant atrau els passejants com la mel als insectes.
L’equip
Giovanni Luca Carlino, Elena Pantaleeva, Roberto Levorato, Andrés Moisés Arias, Lidia María Vías, Elena Stikhina, Lujdmila de Lullo, Vachik Aleksanya i Esther Hernández.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.