Taylor Swift, marató emocional
La cantant va satisfer els seus seguidors amb un espectacle espaterrant que, al llarg de més de tres hores de cançons i escenografies, va arribar a posar al límit la capacitat de sorpresa.
![Taylor Swift, marató emocional Taylor Swift, marató emocional](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/95597a8d-54dd-48a1-93ba-747135e1c215_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
¿Un concert de més de tres hores, saltant d’àlbum en àlbum (i no és Bruce Springsteen)? I aquest títol, The Eras Tour, pompós per a algú de 33 anys (ara 34). ¿Qui es creu que és, la reencarnació de Michael Jackson? Doncs l’ocurrència es va fer matèria, i tapa ara boques en la gira més abassegadora del moment, un espectacle en el qual Taylor Swift engeganteix la seva aura de compositora, atracció industrial i, més difícil encara, ànima bessona de multituds, com va poder percebre’s ahir al Bernabéu, posada de llarg del renovat estadi com a seu de macroconcerts.
Ja des del principi ella va deixar les coses ben clares en aquesta escena en la qual, sola a la passarel·la amb forma de lletra te, i convidant a la successiva cridòria del públic de diferents grades, va fer saber que allò la feia sentir "molt poderosa", rematant l’escena alçant un braç i marcant bíceps. Això va de dominacions. Havia obert amb Miss Americana & the heartbreak prince i un Cruel summer cantat amb llàgrimes als ulls per dues nenes davant del cronista. Furor amb ecos de les velles cròniques de la beatlemania. Allà estava, amb el seu body de lluentons, mostrant-se sorpresa per haver reunit 65.000 persones (i per duplicat). Públic de contorns oberts, amb molt estilisme swiftie lluent. Purpurina a les galtes, brillantors i més brillantors, polseres i altes botes texanes.
Aquests ‘haters’
El guió de The Eras Tour el marquen els àlbums, així que els hits no es van amuntegar al final sinó que van anar esquitxant el repertori. Cos de ball i dramatúrgia (15 figures) i un grup de músics en segon pla, tarimes hidràuliques, pantallassa de leds. El primer bloc, dedicat a un dels seus àlbums més diàfans, Lover (2019), va portar una cita (retallada, llàstima) a un altre himne You need to calm down (contra homòfobs i haters) i la dylaniana peça titular. D’aquí, enmig d’una pluja de guspires, a l’era de Fearless, amb el seu èxit baptismal Love story, i a la de Red, que va esclatar amb la tornada de We are never ever getting back together, un altre d’aquests títols per tatuar-se.
Taylor Swift va ser la vedet pop i la cantautora amb vestigis country capaç de prendre’s el seu temps per recalar en cançons de minuciosa narrativa. Aquí rau una de les seves gràcies. Gran contrast, de muntanya russa, la subratllada per la versió llarga (deu minuts) d’All too well (amb la seva gràcil col·lecció de retrets a cert ex: "Jo em faré gran mentre les teves amants es queden clavades en la meva edat") i el temari electrònic i tèrbol de Reputation. Allà, el moment estrella el va portar Look what you made me do, reflex de la Taylor enfurismada que mata virtualment el seu jo més innocent. "Ho sento, l’antiga Taylor no pot posar-se al telèfon en aquest moment / ¿Per què?", deia la lletra, i el públic va cridar puntualment amb ella: "¡Perquè és morta!".
Cançó de mitjanit
Notícies relacionadesMés mutacions: el passatge dedicat al "primaveral-estiuenc" Folklore i al "tardoral-hivernal" Evermore, amb la seva cabana del bosc i el seu piano cobert de molsa en laments confessionals com Champagne problems. Secció bonica però massa llarga, tot i que l’audiència no va semblar ressentir-se’n. Es va agrair el salt a 1989, amb els trofeus Blank space (ballarins reciclats en ciclistes) i Shake it off. La novetat d’aquesta gira europea són els temes de The tortured poets department, on va despuntar Fortnight, camí del set acústic, amb dues sorpreses (Sparks fly i I look in people’s windows, i a l’àlbum del seu renéixer postpandèmic) Midnights, amb Anti-hero com a far.
A aquestes alçades era fàcil sentir-se atordit, amb la capacitat de sorpresa i d’assimilació d’escenografies al límit. Ovnis, llits giratoris, claqué, núvols errants... Coronant la seva marató, Taylor Swift continuava lluint perfecta, com a diva pop que no sembla suar ni acusar cansament després d’haver recorregut tantes eres i versions de si mateixa. Definitivament The Eras Tour és un assumpte per als molt cafeters. Però són moltíssims.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.
- "Trucar a la Urbana és inútil"
- Carnet de conduir La DGT avisa: s’acosten canvis per als més grans de 65 anys
-
Ofert per
- Crisi interna Bosch recolza una tercera candidatura en la carrera per liderar ERC
- Una lesió preocupant El misteri del turmell que no es cura
- LA FOGUERA Déus paralímpics
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «És imprescindible que l’alta velocitat arribi a l’aeroport de Girona»
- Sílvia Paneque: «Encarir l’aigua permetria noves infraestructures hídriques»
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «Aprovarem el pla d’habitatge de tot el territori abans de final d’any»
- LA GRAN CITA NÀUTICA Les semifinals de la competició de vela es decidiran ‘in extremis’