¿Són tan diferents els fans de Taylor Swift i AC/DC?
Se sol ridiculitzar el ‘fandom’ adolescent, sobretot femení, dels ídols pop, però el públic adult dels clàssics del rock també pot establir vincles apassionats i de racionalitat difusa.
![Primer concierto de Taylor Swift en Madrid Primer concierto de Taylor Swift en Madrid](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/c1e41e46-442a-40dd-8458-8857d0c0509d_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
Primer concierto de Taylor Swift en Madrid /
Interessant contrast d’imatges, el dels últims dies, amb les fans de Taylor Swift embolcallades amb els seus vestits brillants (Madrid) i les de Lana del Rey amb les seves corones de flors i diademes (Barcelona). I no només elles: ¿o no compta com a fandom l’adult de cap a peus amb samarreta negra que es col·loca a la testa unes banyes vermelles lluminoses, invocant Beelzebub (Hell ain’t a bad place to be), a punt per cantar i imitar Angus Young i el seu pas de l’ànec en un concert (o dos) d’AC/DC (Sevilla)?
La paraula fan arrossega connotacions negatives (tot i que sona pitjor la versió llatinoamericana fanàtic, que utilitza sense manies la premsa d’allà). S’associa a la devoció desmesurada, poc justa, tot i que, ¿on posem la línia vermella? Em temo que tendim a moure-la amunt i avall per deixar extramurs de la respectabilitat a aquells artistes i imaginaris que no són els nostres. I llavors, el blanc més fàcil, objecte corrent de burles, sempre són els productes (se’n diu així, com si els altres no ho fossin) per a públic adolescent, propici al comportament badoc.
Notícies relacionadesPot ser-ho a vegades, però aquestes noies no estan soles: els adults també podem establir una relació amb els artistes una mica estranya. Tinc amics, gent assenyada i homologable, que han pujat a avions i autocars per veure Bruce Springsteen una vegada i una altra per mig món, i parlem d’un artista les gires del qual arriben gairebé sempre a Barcelona. He vist probes admiradors de Leonard Cohen transfigurant-se i portant abrics i barrets com els seus. ¿Parlem del codi trooper (incloent-hi el marxandatge de figures decoratives de la mascota Eddie, jocs de vasos i fins i tot una cervesa pròpia) establert entorn d’Iron Maiden? ¿I d’aquells deadheads, fans consagrats al culte a The Grateful Dead?
No passa res. Tenim unes vides molt planificades, amb pressions i imperatius, i és possible que necessitem desesperadament algun punt de fuga cap al desvari, el disbarat, l’excés. I hi ha la gratificació de formar part d’una cosa més gran, d’una passió compartida. Hi ha un carril emocional a través del qual les dues nenes que, l’altra nit, tenia un parell de files al davant al Bernabéu plorant desconsolades i abraçant-se per l’aparició de Taylor Swift se citen cordialment amb la colla d’homenassos que segella una lleialtat eterna a AC/DC i que es conjuren per anar-los a veure fins a la fi del món si cal la pròxima vegada. No, no són tan lluny. I està bé.
- "Trucar a la Urbana és inútil"
- Carnet de conduir La DGT avisa: s’acosten canvis per als més grans de 65 anys
- Crisi interna Bosch recolza una tercera candidatura en la carrera per liderar ERC
- Educació congela la recuperació de la sisena hora i les classes de tarda a l’ESO
- Nova temporada a 3Cat Un nou concurs amb Micky Núñez
- Sigrid Nunez, l’escriptora que va enlluernar el geni manxec
- Les reaccions Espanya s’aboca en felicitacions al director
- Festival de cine de Venècia Almodóvar toca el cel a Venècia
- LA FOGUERA Déus paralímpics
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «És imprescindible que l’alta velocitat arribi a l’aeroport de Girona»