NOVA VISITA A BCN DE L’AUTOR DE ‘BORN TO RUN’
Springsteen, inextingible
La connexió amb el públic va ser atòmica, sobretot a partir de ‘Hungry heart’
El concert va ser un repàs antològic dels seus clàssics esquitxat de sorpreses
El cantant de Nova Jersey va arrasar un altre cop en un generós concert de tres hores en el qual, superats certs problemes vocals inicials, va imposar la seva llei amb l’E Street Band a l’Estadi Olímpic.
![Springsteen, inextingible Springsteen, inextingible](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/c74471ec-86fd-4817-9387-a1e8463f7e5a_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
I quan penses que en un moment o altre això començarà a anar cap avall, per pura biologia, i que caldrà començar a dir frases de l’estil de "Bruce ha estat molt bé... per tenir 74 anys", llavors la piconadora torna a passar-te per sobre i deixes enrere temors (justos) i mals auguris. Així va ser ahir en un Estadi Olímpic (ple amb 58.000 assistents, fonts de Doctor Music) en el qual Bruce Springsteen va tornar a ser amo i senyor entertainer dominador, explicador d’històries reconfortants i agitador de consciències a cavall del vell i edificant rock’n’roll.
Ja no fa falta que hi hagi un àlbum recent per promocionar, perquè sabem que els seus dies daurats com a autor queden enrere i que algunes de les millors cançons de Letter to you (2020) eren descarts dels anys 70. Bé, el directe es regeix per lleis pròpies, i en això no hi ha qui pugui amb Springsteen. Fins i tot amb la veu una mica tocada, com es va poder observar al principi (passats 12 minuts de les nou) amb Lonesome day, un tema una mica aparatós sobre el buit emocional (després d’una ruptura i d’un trauma com el de l’11 S). Un Bruce que en aquesta gira es vesteix com deu pensar que correspon a un cavaller de la seva edat, amb armilla, camisa blanca i corbata. Les paraules de cortesia: "Hola, Barcelona" i, seguint en català, com és costum, un "¿com esteu?" cridat fins a tres vegades.
Canvis de guió
En aquest tour hi ha més canvis de repertori d’una nit a una altra que l’any passat, gairebé tots concentrats en la primera meitat del concert. En aquell bloc, els que més coneixien l’artista estan a l’aguait de rareses i tour premieres, mentre que el segon, amb un guió més rígid, tendeix als clàssics i els hits. Ahir no hi va haver gaires sorpreses, tot s’ha de dir, i ens vam endinsar al galop en el setlist a través de My love will not let you down i d’un paquet de cartes expeditives: Covverer me (amb un àrid solo de guitarra a càrrec de Springsteen i un plus de feedback final), Radio nowhere, No surrender… El material més modern amb Ghosts, evocador dels amics caiguts, i el xut espiritual de The power of prayer. I l’exemple que les cançons d’un sol acord són possibles, anomenat Seeds, amb focus per a Nils Lofgren i la presència dels metalls.
La connexió amb el públic va tornar a ser atòmica i va augmentar després d’un greu Darkness on the edge of town, a partir de The promised land i sobretot un Hungry heart en què Springsteen va notar el caliu de les primeres files i amb la qual va mostrar una samarreta que deia "Us estimem". "Una nit preciosa", va fer notar en el moment en què podia percebre que tenia el concert a la butxaca. Clamor amb Waitin’ for a sunny day, amb tornada cantussejada per una nena del públic. El recolliment de My hometown i Nightshift, de Commodores, una peça menor procedent de l’àlbum de versions soul (a veure, amb tot aquest catàleg, ¿fa falta un cover?).
Volcànica ‘Backstreets’
El missatge que flota entorn de l’àlbum Letter to you, el desgast dels materials i l’antipàtica proximitat de la dama de la dalla estava clar en Last man standing, tema que va presentar remuntant-se a la seva banda de joventut The Castiles, de la qual és l’únic supervivent després de la defunció, el 2018, del seu amic George Theiss (explicació en anglès amb subtítols en català). D’allà a una de volcànica Backstreets, catedral sustentada pel piano de Roy Bittan, el centre gravitatori de l’E Street Band.
Notícies relacionadesAllà va començar un altre concert, el més planificat, a cop segur però implacable, amb les peces del trencaclosques que Springsteen considera que són indispensables en aquesta gira. De la invocació de la sensualitat (Because the night, I’m on fire) a l’emprenyament pel crac financer del 2008 i les seves derivades socials (Wrecking ball), a través del trauma de l’11 S (The rising), la ràbia de classe (Badlands) i les aventures romàntiques en el New Jersey de joventut: She’s the one, un Thunder road per estremir-se, una vegada més.
L’àlbum Born in the USA va resultar ser el més citat de la nit, ja sigui perquè aquests dies ha complert 40 anys o perquè a Springsteen li dona la real gana, i el tema titular va encarrilar els bisos rumb al fonamental Born to run, com correspon amb els llums de l’estadi encesos, i altres fetitxes com Tenth avenue freeze-out, amb el recordatori de l’absent saxofonista Clarence Clemons. Tot això amb un Bruce que només pot estar en això, a hores d’ara, perquè ho continua disfrutant. I nosaltres amb ell.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.
- "Trucar a la Urbana és inútil"
- Carnet de conduir La DGT avisa: s’acosten canvis per als més grans de 65 anys
-
Ofert per
- Crisi interna Bosch recolza una tercera candidatura en la carrera per liderar ERC
- Una lesió preocupant El misteri del turmell que no es cura
- LA FOGUERA Déus paralímpics
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «És imprescindible que l’alta velocitat arribi a l’aeroport de Girona»
- Sílvia Paneque: «Encarir l’aigua permetria noves infraestructures hídriques»
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «Aprovarem el pla d’habitatge de tot el territori abans de final d’any»
- LA GRAN CITA NÀUTICA Les semifinals de la competició de vela es decidiran ‘in extremis’