Gàrgoles | Article de Josep Maria Fonalleras Opinió Basada en interpretacions i judicis de l’autor sobre fets, dades i esdeveniments.
El nom, la cosa i els Manel
Hem accedit a Manel de moltes maneres i les seves peces hauran sigut els bastions de relacions sentimentals, però també les fites i les molles de pa per saber el camí de retorn
![El nom, la cosa i els Manel El nom, la cosa i els Manel](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/0e8902e2-f71d-4960-95dc-6fb59fa0f05d_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
No deixa de ser curiós (i potser significatiu) que dues de les bandes més destacades dels últims 25 anys (potser les que més; afegim-hi també Mishima) tinguin com a marca noms propis sense cap voluntat referencial o metafòrica. Els Antònia Font i els Manel, els noms, hi són perquè sí, sense més retòrica, com a homenatge a una antiga companya d’universitat o perquè en el seu moment, a instàncies de Roger Padilla, va semblar que convenia un nom «curt i senzill». No hi deu haver res de menys pompós. El nom va fer la cosa en tots dos casos, perquè tant els mallorquins com els col·legues del Costa i Llobera van optar pel rebuig a l’ampul·lositat i a la grandiloqüència, sense deixar de ser barrocs, és a dir, sense renunciar al luxe de la precisió de les formes estructurades, sense abandonar el gust pel joc i per l’eclosió d’un sentit que mai no va ser explícit, sinó acumulatiu, un sentit que, amb els anys, anava esdevenint, dia a dia, més i més robust. Un exemple del que dic l’explica Joan Burdeus al 'Núvol'. En l’últim concert, al novembre, a Pontevedra, l’última cançó que canten és ‘Banda de rock’, tota una declaració d’intencions finals. «Calia tocar sense escarafalls», escriu Burdeus, i és així com Guillem Gisbert ho va fer. Sense emfatitzar res, sense altiloqüència ni estrèpit.
Entretots
Hem accedit als Manel de moltes maneres i les seves peces hauran estat els bastions (els que s’aixequen i també els que s’ensorren) de relacions sentimentals, però també les fites i les molles de pa per saber el camí de tornada. Hi veig ara records i admiracions; obsessions adolescents (noies que col·leccionaven pues de les guitarres); escenes d’abans i després de la batalla; cançons que s’assumien com un retrat, una profecia o un conjur, sense solemnitat, però amb el pes específic d’aquella progressiva acumulació d’històries, anècdotes, ritmes, sons, tradicions i modernitats que sabies que formarien part del teu entorn sonor, de la teva íntima percepció de la realitat. La teva, la de tants altres.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.