Eleccions europees
Espanya està millor
Vox pujarà, però es quedarà, a tot estirar, una mica per sobre del 10% del vot, molt per sota del 30% de l’extrema dreta a França i Itàlia
![Pleno de aprobación definitiva de la ley de amnistía en el Congreso de los Diputados. Pleno de aprobación definitiva de la ley de amnistía en el Congreso de los Diputados.](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/dc8544f7-09bf-41ed-ac86-9c74996d4628_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
Pleno de aprobación definitiva de la ley de amnistía en el Congreso de los Diputados. /
Diumenge vinent l’extrema dreta pujarà i unida podria arribar a copar el 20% del Parlament Europeu. Però el 20% és molt lluny del 51% i el previsible és que el pacte actual de centre (populars, socialistes i liberals) superi la majoria absoluta de 361 escons i arribi als 400. A més, l’extrema dreta està dividida en dos i una part –no només Meloni– està aigualint molt la seva actitud antieuropea.
Però l’extrema dreta pot ser la primera força a cinc països: França, Itàlia, Àustria, Holanda i Hongria. I la segona en quatre més: Alemanya, Polònia, Romania i Letònia. Que a França el partit de Marine Le Pen pugui obtenir el 32% del vot, doblant així el del partit de Macron i sumant més que els seus dos immediats seguidors (Macron i els socialistes) no és cap tonteria i deixa grans incògnites sobre les presidencials del 2027. I que Meloni, amb més del 30% dels vots, consolidi la seva primacia política a Itàlia tindrà conseqüències. No podrà desarborar l’actual i tradicional coalició centrista, però tindrà més força a Roma i a Brussel·les. I Meloni, molt pragmàtica, ho sabrà capitalitzar.
I no menys rellevància té que a Alemanya l’extremista AfD (que fins i tot Marine Le Pen repudia) pugui quedar segona, després de la CDU (PPE), però per davant dels socialdemòcrates del canceller Scholz. A part de les conseqüències a Brussel·les, la influència de l’extrema dreta pujarà als tres grans països de la UE (Alemanya, França i Itàlia). I la seva força, a part del nacionalisme populista i antieuropeu (en retrocés), ve del rebuig de part de la població a la imprescindible immigració. És una qüestió clau que caldrà abordar si no es vol que l’extrema dreta segueixi a l’alça.
Però en aquest preocupant ambient, la realitat espanyola és bastant menys alarmant. Aquí tenim una persistent i molt nociva crispació entre els dos grans partits, però els números de l’extrema dreta queden molt lluny del PP i del PSOE. En les europees de 2019 Vox va tenir el 6,2% dels vots i ara pujarà, però es quedarà entre el 8,1% (enquesta d’EL PERIÓDICO) i el 10,7% d’El País. Molt lluny del més del 30% de França o Itàlia. I fins i tot sumant-li la nova llista extremista S’ha Acabat la Festa no passarien mai del 15%, en el sondeig més alarmant, el del CIS d’ahir.
Sigui pel que sigui, la reacció contra la immigració que recorre Europa –incloent-hi països de gran tradició socialdemòcrata, com Dinamarca i Suècia– ha trobat al Pirineu una barrera. Potser perquè la immigració de religió islàmica, o la subsahariana, és aquí menys rellevant per la forta presència de la llatinoamericana.
Abascal irrita molts electors –moderats o progressistes–, però la seva implantació política i social és molt menor que la dels seus amics en altres països europeus. En això, en la influència i auge de l’extrema dreta, Espanya va en la bona direcció perquè Vox puja, però està millor que altres països europeus. Apuntin-ho.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.