Josep Rull
Sense instint assassí
![Sense instint assassí Sense instint assassí](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/544e7251-15bb-4fbf-b188-e14cc5d26d81_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
Ningú parla malament de Josep Rull, ni a Junts ni entre els seus adversaris. Tots consideren el nou president del Parlament un bon tipus. A meitat dels 80 es va afiliar a les joventuts de CDC, on va arribar a la secretaria general. Tan patriota català –o més– que independentista (no és exactament el mateix), durant anys va ser vist com el jove que amb més garanties i coherència podia recollir i projectar el llegat de Jordi Pujol, per qui sempre va sentir fascinació.
Tot i que va comptar amb la confiança d’Artur Mas, Rull mai va formar part de l’anomenat pinyol convergent –els Oriol Pujol, David Madí, Quico Homs, Germà Gordó, etcètera–, que va aconseguir al seu dia convertir el primer en el successor de Pujol. Josep Rull, catòlic, va sintonitzar més amb el grup de joves convergents situats al centreesquerra. Juntament amb Carles Campuzano –avui conseller del govern d’ERC–, Damià Calvet, Jaume Ciurana, Neus Munté i altres, va formar part del col·lectiu Sinapsi, els membres del qual es definien com a sobiranistes i socialdemòcrates.
Notícies relacionadesL’octubre del 2017, Rull, advocat de formació, va ser una de les persones que va pressionar vivament Carles Puigdemont perquè no convoqués eleccions anticipades, com estava previst, i proclamés la independència de Catalunya. Dilluns 30 d’octubre, després del 155, va ser, amb Junqueras, l’únic membre de l’executiu de Puigdemont que va anar al despatx. A la foto d’aquell dia veiem sobre la seva taula la primera pàgina d’El Punt-Avui i al fons una maqueta de la nau lunar de Tintín i una petita escultura d’uns castellers. Rull es va quedar i va ser tancat juntament amb els altres líders independentistes.
A la presó va adoptar una actitud discreta i conciliadora, i es va refugiar en les seves formes invariablement amables. Al llarg de la seva trajectòria ha sabut combinar la solvència –com als debats de l’última campanya, quan va substituir Puigdemont– amb un marcat sentit institucional. Apassionat de la història, sol imprimir un to solemne i freqüentar un lèxic per moments arcaic en els discursos. Els seus defectes cal buscar-los al revers de les seves virtuts. Alguns el troben ingenu i escassament bel·licós, sense rastre de l’instint assassí, tan necessari, gairebé indispensable, diuen, en política.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.