El final del ‘joancarlisme’
![La coronació al Congrés del rei Joan Carles, al costat de Sofia, el príncep Felip i les infantes Elena i Cristina, el 22 de novembre de 1975. La coronació al Congrés del rei Joan Carles, al costat de Sofia, el príncep Felip i les infantes Elena i Cristina, el 22 de novembre de 1975.](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/70555ce5-3322-4e9f-9a41-9aac15c74109_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
La coronació al Congrés del rei Joan Carles, al costat de Sofia, el príncep Felip i les infantes Elena i Cristina, el 22 de novembre de 1975.
Avui molts ja no se’n recorden, però encara el 2002 el joancarlisme gaudia de bona reputació. Aquell any, el prestigiós hispanista anglès Paul Preston va publicar la biografia Juan Carlos. El rey de un pueblo, que va ser reeditada fins al 2014. Ara mateix, una declaració de joancarlisme tan explícita sorprèn i reflecteix com han canviat les percepcions. Durant anys hi va haver molta gent que es declarava desacomplexadament joancarlista sense confessar-se monàrquic, mentre que avui la dificultat rau a defensar l’actual direcció de l’Estat, amb els reis Felip VI, Letizia i la princesa Elionor, malgrat la indigesta herència del joancarlisme. No obstant, el millor aliat per superar el dilema que pateix la monarquia és el temps.
D’una banda, la Constitució és gairebé impossible de reformar per poder canviar "la forma política d’Estat" i, a menys que sorgís una cosa gravíssima que afectés directament el rei Felip, el PSOE no farà cap tomb republicà, ni tampoc el PP, és clar. De l’altra, el dia en què mori Joan Carles, la polèmica sobre les seves finances i la seva vida privada desapareixerà i, en el balanç global de la seva figura, "el que ha passat a partir del 2012 no tindrà tant pes com el seu llegat històric", afirmava Preston a EL PERIÓDICO, amb motiu del 45è aniversari de la seva proclamació com a rei. El seu paper per portar la democràcia va ser indiscutible, tot i que les seves conviccions democràtiques fossin dubtoses i el seu nomenament es degués a Franco. Però això no importa: va tenir coratge en els moments clau de la Transició i va demostrar una enorme intuïció fins a 1982. Després va ser un cap d’Estat que va complir molt bé el seu paper de neutralitat política (a diferència del seu avi, Alfons XIII, no va "borbonejar"), va participar amb entusiasme a situar Espanya en l’escena internacional i va actuar com a "ambaixador comercial", que en part és l’origen dels seus problemes. L’abdicació va ser un dur càstig per a ell, però era imprescindible a l’evidenciar-se la seva falta d’exemplaritat, per salvaguardar la institució de la Corona dels seus enemics, els mateixos que volien destruir la Constitució de 1978.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.
- "Trucar a la Urbana és inútil"
- Carnet de conduir La DGT avisa: s’acosten canvis per als més grans de 65 anys
-
Ofert per
- Crisi interna Bosch recolza una tercera candidatura en la carrera per liderar ERC
- Una lesió preocupant El misteri del turmell que no es cura
- LA FOGUERA Déus paralímpics
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «És imprescindible que l’alta velocitat arribi a l’aeroport de Girona»
- Sílvia Paneque: «Encarir l’aigua permetria noves infraestructures hídriques»
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «Aprovarem el pla d’habitatge de tot el territori abans de final d’any»
- LA GRAN CITA NÀUTICA Les semifinals de la competició de vela es decidiran ‘in extremis’