Un germà sense cos (1): Explotació | Text i podcast
El meu germà Samuel i jo vivim en un pis de quaranta metres, crec que per mantenir l'únic vincle estrictament biològic que ens queda. Des que es va morir la nostra àvia només ens tenim l'un a l'altre.
![ninook ninook](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/6a3937cb-b2c8-459e-853b-8109bf075735_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
ninook
El meu germà Samuel i jo vivim en un pis de quaranta metres quadrats a la frontera entre Gràcia i el Guinardó. Quan ens vam emancipar vam passar un temps llogant habitacions en diferents barris de la ciutat, però sovint teníem problemes de convivència que es feien difícils de suportar sense vincles afectius amb els nostres companys de pis. És veritat que amb alguns d’ells vam passar a ser bons amics, però l’amistat no és prou per aguantar les molèsties que provoca qualsevol presència humana. El meu germà no treballa tot i que ja fa temps que es va graduar en una carrera d’aquestes inútils, que ell diu que li serveix per pensar, per sentir-se emancipat del sistema capitalista explotador en què vivim, però el cert és que soc jo la que em faig càrrec de les despeses que havíem de compartir anant a viure junts.
Jo faig de dependenta de supermercat i cobro poc, però bastant més que els amics d'universitat del meu germà, que es passen hores llegint un munt de llibres que jo no entenc per escriure articles complicadíssims que no se sap molt bé què diuen pels quals els paguen una misèria. El meu germà ja fa temps que va decidir que ell no estava disposat a continuar a la roda de hàmster de l’autoexplotació i em citava un llibre d’una tal Remedios Zafra sobre la trampa d’entusiasmar-se en el món acadèmic per no arribar mai a res perquè tot està pensat per no arribar mai a res. De manera que el meu germà, per no caure en la trampa de no arribar a res, va decidir no fer res. Quan el sento que es queixa de tot aquest sistema pervers alienant em sento una mica millor amb la meva feina de caixera de supermercat, que em permet pagar les factures a final de mes.
Per no caure en la trampa de no arribar a res, el meu germà havia decidit no fer res
Sense parlar-ho també vam decidir compartir pis per mantenir l’únic vincle estrictament biològic que ens queda. Des que es va morir la nostra àvia només ens tenim l’un a l’altra. La convivència no ha estat sempre fàcil, potser perquè ens sabem tan inevitablement dependents, potser perquè és un càrrega molt feixuga saber-nos l’únic parent d’una altra persona. Ara intento recordar com eren els dies abans que comencés el confinament pel virus, però em costa tornar a uns temps que ja semblen d’una època molt remota. Només han passat uns mesos i en canvi sembla que el món s’hagi capgirat i res del que pensàvem, sentíem i érem abans no és el que pensem, sentim i som ara. ¿Com pot ser que la pandèmia ens hagi canviat tant? Són preguntes que no deixo de fer-me, perquè al meu germà li han passat coses estranyes durant aquests mesos que ha hagut d'estar-se tancat a casa. No m'hauria imaginat mai que una persona més o menys definida, amb uns límits concrets, una persona que conec des que vam néixer i que és el que en diríem normal, acabaria separat del seu propi cos, dient-me que aquest no existeix.
El voldria recordar com era: inquiet, alegre, entusiasmat amb totes les mogudes en què participava, abraçat al ritme accelerat de la ciutat quan aquesta era un no parar d’anar i venir de gent. Aquella ciutat viva que sentíem que ens volia expulsar als seus marges gràcies a la globalització i la gentrificació massiva. Tot per als turistes, ells eren els amos dels espais que ens corresponien, els visitants d’estades breus ocupaven els autobusos, el metro, les terrasses dels bars on nosaltres no podíem seure a prendre res perquè els preus estaven fets a la mesura de la butxaca dels estrangers i no pas de la nostra esquifida economia.
Només alguns xinesos, que coneixien la gravetat de la malaltia, portaven mascareta
La memòria em traeix i em fa veure els transeünts de llavors amb mascareta, però els dies previs a l’estat d’alarma no hi havia ningú que en portés. Potser alguns xinesos que cestaven alertats dels perills de la nova malaltia i no se’n fotien com fèiem nosaltres. Tant el meu germà com jo dèiem que tot plegat era una exageració, que allò no era més que un refredat normal i especulàvem sobre les conspiracions que hi havia darrere tant alarmisme.
► Llegiu també els altres capítols dels relats d’estiu
Notícies relacionadesAra faig memòria i no puc recordar una Barcelona sense gent amb mascareta, cosa que em provoca una certa inquietud. Si la memòria em traeix amb un detall tan insignificant com aquest, ¿com puc tenir la certesa que el que recordo és el que va passar?¿Com puc saber qui soc jo? ¿Com sé que el que soc ara és el mateix que vaig ser fa cinc mesos o cinc anys? Ara veig que se m'han contagiat els pensaments estranys del meu germà que, a poc a poc i sense que jo pogués fer-hi res, el van acabar escindint del seu propi cos.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.