‘Amb la música, voles’, li va dir Mastroianni
![‘Amb la música, voles’, li va dir Mastroianni ‘Amb la música, voles’, li va dir Mastroianni](https://estaticos-cdn.prensaiberica.es/clip/b69396f5-74c5-4a2f-8ab6-3e8561757ebc_alta-libre-aspect-ratio_default_0.jpg)
L luís Llac ha rebut aquesta setmana un repunt d’atenció televisiva per haver aconseguit finalment ser president de l’ANC (Assemblea Nacional Catalana). Primer, a Està passant (TV3), van comentar la notícia amb molta conya. Assenyalaven que per obtenir el càrrec havia hagut d’abonar les quotes que no pagava des de feia 10 anys, almenys.
I després encara reien més perquè no havia sortit elegit ni en la primera votació, ni en la segona, ni en la tercera... Va haver d’esperar fins a la sisena. És el que té l’humor de trinxera. A la nit va ser entrevistat a Més 324 per Xavier Graset. Allà el més iridescent al meu parer va ser l’avís que va llançar als líders indepes: si és veritat el que dieu, que teniu Sánchez agafat per no sé quina zona per sota de la taula, ¡pressioneu fort! O sigui, no afluixeu, que el teniu agafat per on fa més mal. Al matí següent, es va asseure amb Gemma Nierga al Cafè d’idees (TVE). Per a mi, aquesta entrevista va ser la millor. Gemma va saber treure d’ell espurnes de quan era un gran artista, un gran cantautor, que és el que hauria de continuar sent.
Notícies relacionadesÉs veritat que va parlar del fang de la política ("Vaig quedar molt tocat, fins i tot psicològicament [...]. Em feia vergonya sortir al carrer, perquè no havíem aconseguit el que volíem fer [...]. Cal salvar ERC de Junqueras. He sigut el primer a demanar-ne la dimissió [...]. Puigdemont ha de tornar com a president"), però en aquest magma domèstic, tribal, tan ple de misèries, de sobte Gemma li va preguntar si s’ha sentit polític alguna vegada. Va respondre: "Mai. No serveixo. Els partits s’han transformat en empreses". I la conversa va començar a anar llavors per una zona molt més interessant i intensa. Va brotar el Llach de quan omplia l’Olympia fins a la bandera. En un moment donat, per exemple, es va posar a recordar aquella pel·lícula de Christian de Chalonge, Le voleur d’enfants, a la qual Llach va posar la música, a finals dels anys 80. Va explicar que parlant un dia amb un dels protagonistes, Marcello Mastroianni, aquest li va dir: "Tu fas un acord, t’emociones, t’eleves, ¡i voles! Els actors, al servei d’un text, sempre acabem a terra".
¡Ah! Llach volava a l’Olympia. Va aterrar dos anys al Parlament i va tocar terra. No sé què busca ara a l’ANC. No hi ha música. Hi ha soroll. El piano ja no sona.
Ja ets subscriptor o usuari registrat? Inicia sessió
Aquest contingut és especial per a la comunitat de lectors dEl Periódico.Per disfrutar daquests continguts gratis has de navegar registrat.
- "Trucar a la Urbana és inútil"
- Carnet de conduir La DGT avisa: s’acosten canvis per als més grans de 65 anys
-
Ofert per
- Crisi interna Bosch recolza una tercera candidatura en la carrera per liderar ERC
- Una lesió preocupant El misteri del turmell que no es cura
- LA FOGUERA Déus paralímpics
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «És imprescindible que l’alta velocitat arribi a l’aeroport de Girona»
- Sílvia Paneque: «Encarir l’aigua permetria noves infraestructures hídriques»
- Entrevista amb la consellera de Territori i portaveu del Govern Sílvia Paneque: «Aprovarem el pla d’habitatge de tot el territori abans de final d’any»
- LA GRAN CITA NÀUTICA Les semifinals de la competició de vela es decidiran ‘in extremis’